![Погледнете в бъдещето](http://ladystyle.decorexpro.com/wp-content/uploads/2016/10/natalya-kaptelinina-portret.jpg)
Авторката на социалния проект „Стъпка по стъпка към мечтата“ Наталия Каптелинина.
Научихме за Наталия Кателинина, когато в Красноярск се отвори първата фитнес зала в града за хора с увреждания. Оказа се, че автор на тази идея и нейният „реализатор“ е самата Наталия, която успя да пристъпи към ограничените си способности да помага на другите.
- Наталия, съжалявам за такъв въпрос, но как се озовахте в инвалидна количка? Какво ти се случи?
- През 2007 г. отидох на турне в друг град и попаднах в автомобилна катастрофа. Имам икономическо образование, но преди контузията се занимавах със спорт, бях фитнес инструктор и танцувах в балета на Тодес Алла Духова. Произшествието беше ужасно, получих фрактура на гръбначния стълб във врата, имаше пълна парализа. Сега зад гърба му има повече от 20 операции и борбата за живот, а не като движенията.
В началото не осъзнавах какво се е случило. Имаше само една мисъл - да търпим малко и всичко ще премине. Но ден, два, месец мина още един, и тук трябваше да „стискам зъби“ и да се боря срещу всички неблагоприятни прогнози. Характерът и силата на волята се включиха: толкова е лесно да не ме разбиете. Преди инцидента се зареждах с живота, с енергията на хората около мен. Оказа се, че след контузията само се засилва. Сигурен съм, че всеки човек може да постигне почти всичко, за което мечтае, ако е готов да работи много усилено.
Но се адаптирах, например, отпечатвам много за работа - специални „токоизправители“ за помощ с показалец. Мога да работя упорито и да се грижа за себе си. Като цяло моето мото в живота е следното: ако ръцете ви не работят, тогава това означава само, че трябва да печелите здрави ръце близо до вас.
- Кой беше с вас след трагедията? Кой го подкрепи?
„Разбира се, семейството ми.“ Това е подкрепата, за която просто нямате право да сте слаб. Цялата грижа, цялото минутно задължение около мен в продължение на дни, месеци, години бяха осигурени именно от моите близки, майка ми, моите роднини. Също така моите приятели подкрепяха всичко, което беше по силите им, никой не се отвърна. Дори се проведе благотворителен концерт, танцьорите от Красноярск събраха пари за моята операция. Много съм благодарен на всички.
- Наталия, сега продължавате да работите в спортния сектор, ръководете фитнес училище „Стъпка по стъпка“. Как се справяте?
- Година преди контузията се появи фитнес клуб „Стъпка по стъпка“, но след това излетях извън работния процес повече от 4 години. Но намерих сили, възможност да се върна към бизнеса, дори и в инвалидна количка. Освен това имаше толкова много вътрешна сила, че екипът само се засили и през 2012 г. се роди първото училище за бикини за фитнес „Step by Step“ в Русия, което няма аналози досега. Училищните спортисти са спечелили всички големи състезания по фитнес в Руската федерация, но това не е основното.
- А кога ви хрумна идеята за фитнес зала за хора с увреждания в родния ви Красноярск? Търсихте ли фитнес за себе си и разбрахте, че няма нищо? Или веднага реши да се включи в проект на общността, за да помогне на другите?
- Когато се контузих и започнах да ходя в рехабилитационни центрове, търсейки онова "вълшебно хапче", което ще ме вдигне на крака, срещнах огромен брой хора. Всички говорихме в социалните мрежи и аз постоянно исках да помогна, да разкажа за всички средства за рехабилитация. Така се роди групата „Полезни съвети“ от Вконтакте, която сега се състои от над 3500 души с увреждания от цяла Русия. В крайна сметка, ако един човек може да отиде в Москва за лечение, тогава какво ще кажете за този, който живее в селото? Как да ги „изправим“? Затова всичко, което разбрах, публикувах там и отговорих на въпросите на момчетата, задавайки въпроси на специалисти в болници. Но мрежа от мрежа, но как да помогнем в реалния свят?
Знам за опита на рехабилитационните центрове, но ме изненада защо все още няма място за спорт в родния ми град, където човек в инвалидна количка би могъл да дойде да тренира? Не лекувайте, обърнете внимание, не реабилитирайте, а просто поддържайте здравето си. Подкрепяйки здрави хора, разбрах как мога да помогна на хора с наранявания. И се опитах да го прилагам. Щастие, че успях да направя първата стъпка в тази посока.
- Как създадохте този фитнес? Кой помогна: властите, бизнесмените?
- Когато мислите, желанията, целите паднаха на хартия и се появи ясен план за действие, отидохме в администрацията на Красноярск. Майка ми с това писмо обикаляше почти всички офиси, опитвайки се да „протегне ръка“ към служителите. Чухме се от началника на града Едхам Шукриевич Акбулатов, той подкрепи проекта и въпросът продължи напред. Свързаха както Краспорт, така и социалното осигуряване, разгледаха общинските спортни съоръжения и като подчертаха най-достъпните, концентрираха силите си върху него, довършиха го. Така през август 2016 г. първите групи за хора с увреждания започнаха да работят на базата на общинския спортен клуб Расвет.
Сигурен съм, че само заедно можем да движим нещата от мъртва точка. Ако цялата среда е недостъпна, тогава решете въпроса с доставката до залата и помогнете на човек да повярва в себе си. В крайна сметка тези класове дават не толкова здраве, въпреки че това е важно, колко подкрепа и надежда, желание да промените нещо. Сега самият инвалид може да се включи в процеса на подобряване на живота на града и няма да чака само помощ.
- Сами ли спортувате?
- Не, за съжаление. В момента имам 5 работни места, сериозен бизнес, екип, който не мога да се проваля. Ставам много рано и лягам много късно, работя седем дни в седмицата. Веднъж годишно отивам в рехабилитационен център за лечение, защото тялото просто започва да функционира неправилно. Разбира се, това е погрешно. Разбира се, просто разрушавам здравето си, защото човешкото тяло не е пригодено да седи 5-6 часа в едно положение на монитора и да работи 12 часа на ден, седем дни в седмицата. Да, всяка година болката в тялото, болките се усилват. Надявам се, че като автоматизирам всички процеси, мога да намеря време за здравето си.
- Какви проблеми с достъпна среда могат да бъдат решени сега, без глобални намеси на държавно ниво?
- Беше трудно в самото начало да се извадят нещата от земята и след пет месеца да се гарантира, че тя не „застоя“, така че да се появи първата стая и да започнат занятията. Сега е трудно да се предаде на хората с увреждания информация за такава безплатна стая, защото личните данни са поверителни и хората, примирени с нараняване, няма да излязат от дупките си. Но всеки ден ще ставам, ще преодолявам ограничените си възможности и ще продължа напред и наистина се надявам моите привърженици да стават все повече и повече с всеки изминал ден.Заедно можем да променим реалността около нас, всеки трябва да работи в достъпна среда.
- Достъпна среда са не само рампите. Това в много отношения е свързано и с хората. Как можем да преодолеем страха на обществото от инвалиди? Всъщност често хората просто не знаят как да си помогнат, как да не ги обидят - и затова пренебрегват очевидното.
- Ето защо сега развивам достъпността на града не само в спорта, но и в културата и започвам да „отвеждам“ децата все по-активно на събития, за да помагам за преференциално присъствие на концерти. Обществото трябва да свикне да вижда потребители на инвалидни колички. За съжаление, това е част от нашия съвременен живот, ерата на бързите автомобили и мотоциклети.
Ако говорим за емоционално ниво, просто трябва да помогнете на инвалида да излезе от къщата и да свикне с неговото общество, да спрете да забелязвате, колкото и странно да звучи. Когато всеки приеме увреждането като част от живота, когато дори и в мисли за здрав човек, той няма да влезе в паркинг за инвалиди, тогава животът в цялото общество ще се подобри осезаемо. Ако всеки бизнесмен е наясно с тази част от живота си, априори неговият ресторант, магазин, салон няма да бъде недостъпен.
Ако не отделяте тези хора и общувате като равни, ще направите много повече за самосъзнание, самочувствие на хората с увреждания и връщане към нормален здравословен живот след нараняване. Да, сега е в инвалидна количка, така че какво? Той е и мъж, режисьор, домошар на семейството. А думата „невалиден“ дори не се отнася за него. Деактивирани - да, но не са деактивирани.
Но знаете ли, радва ме, че напоследък много хора, минаващи по невнимание, предлагат помощта си за преодоляване на непреодолима граница, а след това се усмихват мило и продължават напред. Това е нормална здрава връзка. Да отидем при тях и да отидем.
***
В края на разговора напълно забравяте, че Наталия не може да се движи сама и мислите за нейното увреждане са заместени от мисли за собствения й живот. За стойността на всеки момент, за силата на волята и желанието да направим нещо, не само за себе си, но и за другите. А също и за подценяването на човешките възможности, за които толкова често грешат сравнително здрави хора. Погледнете Наталия и спрете да хленчите. Знаете ли какъв е нейният подпис в пощата? „Дори седенето в инвалидна количка може да обърне света.“